Säädyllinen murhenäytelmä - Kaisa Rastimo; Marko Äijö; Michael Baran; Tuomo Virtanen; Kaisa Rastimo; Pietari Koskinen; Katriina Ilmaranta; Eija-Leena Lehmuskallio; Jovanka Trbojević; Kaisa Rastimo; Anne Karttunen; Rauno Ronkainen; et al. (1998)
Kaisa Rastimon toinen kokoillan näytelmäelokuva Säädyllinen murhenäytelmä käynnistyi MTV3:n ohjelmapäällikkö Solja Kievarin aloitteesta: hän oli ostanut Helvi Hämäläisen samannimisen, ilmestyessään 1941 avainromaanina kohutun teoksen oikeudet jo 1980-luvulla ja kaavaili aiheesta televisiosarjaa. Vuonna 1995 Kievari pyysi ohjaajaksi Kaisa Rastimon, jolle 1930-luku tuntui aluksi etäiseltä, kunnes aihe alkoi kiehtoa häntä. Käsikirjoittajaksi kiinnitettiin Michael Baran, joka oli dramatisoinut Kansallisteatteriin sekä Säädyllisen murhenäytelmän että sen jatko-osan Kadotettu paratiisi - ohjaajana Jukka Kajava, pääosissa Seela Sella, Tapani Perttu ja Kyllikki Forssell. Talvesta 1996 kesään 1997 Baran työsti aiheesta kaikkiaan 11 käsikirjoitusversiota, joista viimeinen on päivätty 3.6.1997 - viimeisiin myös Rastimo osallistui dramaturgina. "Kansallisen näytelmäsovitukseen nähden koko homma piti kirjoittaa uusiksi, koska elokuvan kieli on kuitenkin niin toinen", Baran kertoi ennen kuvausvaihetta. "Kun näytelmä kesti kolme tuntia, on elokuvan kesto puristettu normaaliin pariin tuntiin." (Demari 29.5.1997). Kuvatusta materiaalista koostettiin myös laajennettu 4-osainen tv-sarja, jossa elokuvasta poiketen Paavo Liski toimi kertojana, Merja Larivaara näytteli Arturin naisystävää ja Jarmo Mäkinen muuttomiestä. Kievari katsoi, että "elokuva ja tv-sarja ovat kumpikin itsenäisiä teoksia", mutta "sarjassa on enemmän aineksia romaanista mukana" (Helsingin Sanomat 19.9.1998). Kirjailija Helvi Hämäläinen oli mukana vielä kevään 1997 lehdistötilaisuudessa, hän tapasi Timo Jurkan ja Henriikka Salon ja hyväksyi näyttelijävalinnat, mutta valmista elokuvaa hän ei ehtinyt nähdä, sillä hän kuoli tammikuussa 1998 - samana päivänä jolloin elokuvasta valmistui 17 minuutin esittelyvideo, joka sisälsi raakaleikattuja kohtauksia vailla äänen viimeistelyä. Hämäläisen tuotannosta oli aikaisemmin sovitettu elokuvaksi romaani Tyhjä syli (1937), josta Jorma Nortimo ohjasi SF-elokuvan Lapseni on minun (1940). "Tämän ajan, seksuaalisen vapauden ajan ihmiselle saattavat Säädyllisen murhenäytelmän henkilöiden ongelmat tuntua etäisiltä, mutta ovatko ne sitä kuitenkaan?", Rastimo pohti tuotantoaineistoon liittyvässä ohjaajan sanassaan. "Tarkastellessani omaa ja ystävieni elämää olen huomannut, että pitkälle opiskelleille, älyllisesti suuntautuneille ihmisille on tyypillistä, että idea elämään, rakkauteen, parisuhteeseen yms. saadaan kirjoista, musiikista yms., joista sitä sovelletaan usein varsin epäonnistunein, joskus jopa tuhoisin seurauksin elävään elämään. Elämä ei olekaan teoria tai teatteri, se ei ole looginen ja hallittavissa vaan yllättävä ja oikukas. Säädyllisen murhenäytelmän varsinainen murhenäytelmä alkaa siitä, kun sen päähenkilöiden ylevät unelmat ja ideat rakkaudesta ja parisuhteesta murenevat arvaamattoman ja armottoman todellisuuden edessä. Tämän kaikkien hermoja raastaneen ihmissuhdepelin lopputulos on äiditön vastasyntynyt lapsi. Todellinen teko, lapsen pelastaminen, paljastaa oikean, maanläheisen hyvyyden taivaita hipovien jalojen aatteiden seasta." "Elokuvan pääteemat ovat syyllisyys ja anteeksianto", Rastimo määritteli seminaariesitelmässään Mikkelissä 31.7.1998. "Anteeksiannot käsittäköön jokainen katsoja miten haluaa. Itse en välttämättä pidä kaikkia elokuvan anteeksiantoja suotavina. Naimi ja Elisabet antavat koko ajan anteeksi miehilleen, ja minusta he näin tehdessään ylläpitävät omaa alistettua asemaansa avioliitoissaan eivätkä vaadi miehiään ottamaan vastuuta teoistaan. Todellinen anteeksianto tapahtuu mielestäni vasta elokuvan lopussa, jossa Elisabet avuttoman ja suojaamattoman lapsen takia antaa sydämessään anteeksi miehelleen." Elokuvan visuaalinen ilme suunniteltiin huolellisesti. Lavastaja Katriina Ilmarannan ja kuvaaja Tuomo Virtasen kanssa Rastimo etsi oikeita kuvauspaikkoja ja "visuaalisia rakennuspalikoita" epookin ja henkilöiden mentaalisen tilan hahmottamiseksi. Jokaiselle interiöörille löytyi oma tyylinsä ja jopa oma värinsä: tohtorin porvariskoti näyttäytyy harmaan- ja heleänsinisissä tai keltaisissa väreissä, Naimin asunto on violettia modernismia, Arturin ja Adan kartanossa hallitsevat tummasävyiset ja punaiset värit. Taideteokset lainattiin Wäinö Aaltosen Museosta ja kuvauksia varten niistä teetettiin jäljennökset. Päivi Akonpelto (s. 1967) oli esittänyt naispääosaa jo Rastimon edellisessä elokuvassa Suolaista ja makeaa (1995). Kyllikki Forssell (s. 1925) oli puolestaan tulkinnut Adan osan jo Kansallisteatterin dramatisoinnissa - elokuvarooli on toistaiseksi viimeinen uralla, joka oli alkanut 1943 näyttelijättären ollessa 18-vuotias. Ville "Jukanpoika" Virtanen (s. 1961) oli esiintynyt elokuvissa 1980-luvun puolivälistä lähtien, mutta miespääosa oli hänelle ensimmäinen, ja ensimmäiset tärkeät elokuvaroolinsa näyttelivät Säädyllisessä murhenäytelmässä myös Timo "Sakarinpoika" Jurkka (s. 1963) ja Henriikka Salo (s. 1964). Todellisia ensikertalaisia olivat koekuvausten kautta löytynyt Saara Hilpinen (s. 1980), Kaisa Rastimon ja tuottaja Marko Rauhalan tytär Ilona Rastimo sekä Katriina Ilmarannan ja Esko Pajusen vauva Veera Pajunen. Säädyllinen murhenäytelmä kuvattiin useissa jaksoissa pitkin kevättä, kesää ja syksyä 1997 sekä talvella 1998. Pitkän kuvausjakson kuluessa vauvat ehtivät kasvaa siinä määrin, että roolissa oli käytettävä kolmea eri vauvaa. Elokuvantekoa viivästyttivät Ville Virtasen ratsastusonnettomuus sekä Päivi Akonpellon raskaus ja umpisuolen puhkeaminen. Veteraaninäyttelijä Veikko Uusimäen (1921-2008) vuonna 1946 alkaneella elokuvauralla ristiäispapin rooli jäi viimeiseksi. Säädyllisen murhenäytelmän tuotantoa varten Marko Rauhala ja Stiina Laakso perustivat uuden yhtiön, Kinotaurus Oy:n. Elokuva sai ensiesityksensä Espoo Cinén juhlanäytäntönä 23.8.1998 ja varsinaisen ensi-iltansa lähes kuukautta myöhemmin. MTV3:n tv-sarjaversio nähtiin vasta keväällä 2002. Kaisa Rastimon seuraava ohjaustyö oli lastenelokuva Heinähattu ja Vilttitossu (2002). - Suomen kansallisfilmografia 12:n (2005) mukaan.
Keywords: adoptio; avioliitto; huvilat; kuolema; musiikki; pianomusiikki; parisuhde; perhe; raskaus; seksuaalinen käyttäytyminen; taidenäyttelyt; uskottomuus; vanhempi-lapsisuhde